Koolide ja lasteaedade sulgemine on alati väga emotsionaalne küsimus. Inimesi, kes suudavad sellele teemale ratsionaalselt läheneda, on üsnagi vähe. Kui mõne kooli sulgemine või teise asutusega liitmine kõne alla tuleb, siis viskuvad haridusasutuste kaitsele tihti isegi need inimesed, kellel piirkonnaga sidet üldse pole. Rahajutt tembeldatakse matslikuks maise eelistamiseks vaimsele ning lükatakse seejärel kõrvale, lõpuks lüüakse letti ka laste heaolu. «Maksku mis maksab!» põrutab nii mõnigi inimene. «Kool peab alles jääma!»
Muudatused haridusvõrgus peavad aga olema väga kainelt ja ratsionaalselt läbi mõeldud, emotsioonidele peaks sellistes küsimustes vähe ruumi jätma. See kehtib muide mõlemat pidi: suures haridusvõrgu korrastamise, reformimise ja optimeerimise tuhinas ei maksa kunagi liiga ennatlikult asuda seisukohale, et sulgemine on alati ja ainus õige tee. See võib nii olla, aga ei pruugi. Kui aga ratsionaalselt ei kaaluta kõiki asjaolusid, võidakse astuda samme, mida enam tagasi võtta ei saa. Gümnaasiumi sulgemine on ju üsna lihtne, tuleb lihtsalt volikogus langetada otsus, mille kohaselt õpilasi enam vastu ei võeta, ning saabki suletud. Uuesti avamine on aga keerulisem ettevõtmine.