Meie ühiskond survestab meid kaotusest üle ja leinast jagu saama. Rasketest teemadest ei taheta rääkida, tunnete väljanäitamist peetakse nõrkuse märgiks. Inimesed pelgavad leina. Tegelikult on leinamine aga tervenemisprotsess, mille läbielamine on vajalik ja mis toob leevendust. Earl Grollman on öelnud: «Lein ei ole häire, haigus ega nõrkuse märk. See on emotsionaalne, füüsiline ja spirituaalne vajadus, hind, mida maksame armastuse eest. Leina ainus ravi on leinamine.»
Leinal on faasid, millega kaasnevad psühholoogilised reaktsioonid. Need on ühtaegu universaalsed ja samas väga individuaalsed. Iga inimene kogeb leina erinevalt, vastavalt oma elukogemusele ja vastuvõtlikkusele. Lein on mõjutatud mitmest tegurist: surma põhjusest, suhetest ja seotusest surnuga, leinaja isiksusest, elukogemusest ja toimetulekuvõimest ning sotsiaalsetest teguritest, näiteks kultuuritaustast.
LEINAL ON STAADIUMID ning esimene staadium, mis leinaga kaasneb, on šokk ja mitteuskumine. See on ebareaalsuse tunne, mõte, et juhtunu ei saa olla võimalik. See kaitseb inimese psüühikat ja võimaldab toimunut vastu võtta sammhaaval. Juhtunu ja kaotus muutuvad tõelisemaks mõne aja pärast, lahkunuga hüvastijätmise järel, kui lepitakse kaotuse tegelikkusega. Sellest faasist edasi algab tervenemisprotsess, mida tihtipeale ei teadvustata.
Teine leinastaadium on viha, mida võidakse tunda nii enda kui kaotatu vastu, ning sellel ei pea olema loogilist seletust. Viha taga peidab end valu.
Edasi võib tulla kauplemine, kui mõeldakse palju sellest, mida oleks pidanud tegema või mida ei oleks tohtinud teha. Tihtipeale käivad kauplemisega kaasas sügav süütunne ja enesesüüdistamine, millel aga ei pruugi olla mingit alust. Süüditundmine ei tähenda süüdiolekut.